Ta det med ro. - Gi ham 5 mg til.
Rolig. Du har bare mareritt.
- Gi slipp på det, mr. Cable. - Hvor er jeg?
På St. Jude's sykehus. Jeg er legen din, dr. Jeremy Newman.
Du ble innlagt i går kveld.
Husker du det?
Det er i orden. Helt normalt etter et slikt traume.
- Hva har skjedd? - De fant deg utenfor huset.
Du hadde kraftige magekramper. Vi pumpet magesekken din.
- Og? - Ja... Jeg er lei for det.
Jeg har aldri måttet gi en pasient en slik beskjed.
Dette er et lite og underbemannet sykehus.
Jeg er egentlig barnelege, -
- så mine dårlige nyheter blir som regel fulgt av en slikkepinne.
Vil du ha en? Den har druesmak.
Ellers takk. Vil du ikke...
Du døde, mr. Cable.
Hjertet ditt stod stille i to minutter.
Men vi gjenopplivet deg.
Du er den samme gode gamle... nesten.
Vi beholder deg i noen dager...
Jeg heter Simon Cable. Jeg er født 4. juli 1974.
Foreldrene mine het Catherine og Leonard.
Far hadde et forlag, og mor drev med veldedighet.
Storebroren min heter Peter.
Spør i vei. Jeg har det fint.
Bra. Det er fort gjort.
- Husker du navnet mitt? - Dr. Newman... Justin.
Jeremy. Men det er det allikevel aldri noen som husker.
Og datoen?
Det er...
- Har jeg sovet bort en hel dag? - Nei, det er fredag.
Da er det...
Jeg har alltid vært så dårlig til datoer.
Pytt med det. Hvilken måned er vi i?
Hvilken måned tror du vi er i?
Det er sommer... tror jeg.
Hvilket år?
I fjor var det 1999, så i år er det 2000.
Vi er i år 2000. Ikke sant?
Navnet på kona di?
Simon. Det er 29. juli.
Året er 2002.
Kona di, Anna, venter utenfor.
Få bort den bilen!
Få bort de bilene!
Send flere biler!
Er du skadet? Bare slapp av. Nå blir du med meg.
Hold ut, greit? Vi er der snart.
- Hva har skjedd? - Det er to...
- Han skal på operasjonsbordet. - Pass på!
Pass på.
Han heter Simon Cable.
Én, to, tre.
Klokken er 20.00.
Han forsvinner. Defibrillatorer!
Starter hjertemassasje. Én, to, tre, fire, fem.
Én, to, tre, fire, fem...
- Ingen puls. - Få tak i kirurgen.
- 100. - Vi støter.
- 200. - Vi støter.
Hans kolinesterase eksisterer nærmest ikke.
Jeg trenger en kopp kaffe.
Formodete forgiftninger skal meldes til politiet.
La oss utelukke alt annet først.
Gi ham 5 mg til.
Rolig. Du har bare mareritt.
Gi slipp på det, mr. Cable.
Du har retrograd amnesi.
Korttidshukommelsen er borte. Det er ikke så farlig.
- Ikke så farlig? - Det går over i løpet av noen uker.
- Jeg har mistet to år av livet mitt. - Nei, det er bare rot i brikkene.
De er der alle sammen. Vi skal bare sette dem på plass igjen.
Du skal på plass igjen, og jeg elsker å løse oppgaver.
- Og jeg har ei kone. - Slikt tærer på parforholdet.
Men kona di hjelper oss. Kanskje hun er nøkkelen.
Skal jeg hente henne?
Hva synes du, Simon? Skal jeg hente kona di?
Simon.
Simon, jeg har vært så redd.
Jeg har ringt alle sykehusene hele natten.
Bare ta det med ro... Legen sier jeg blir helt frisk.
Hva skjedde? Jeg har vært ute av meg.
Jeg merket plutselig hvordan det ville være å unnvære deg.
Litt ynkelig.
Hva er i veien? Gjør det vondt?
Har ikke dr. Newman sagt noe?
Nå blir jeg redd, Si.
Jeg har mistet hukommelsen. De siste to årene er forsvunnet.
Jeg vet ikke hvordan jeg har havnet her, og jeg vet ikke hvem du er.
- Hva gjør du? - Det er sant.
Jeg er lei for det. Jeg kjenner deg ikke. Slett ikke.
Mener du det? Etter alt det som har skjedd, så sier du det?
Du forstår ikke... Jeg aner ikke hva som har skjedd.
- Jeg har ingenting igjen. - Vent litt! Anna!
Anna!
- Stopp. - Stopp kona mi.
- Det er ingen her. - Ikke noe aerobic på ei uke.
- Stopp kona mi. - Hun går ikke.
- Fortell henne hva som har skjedd. - Det har jeg gjort.
Det har han, Simon.
Gudskjelov, du har det bra.
Barnepasientene elsker disse.
Jeg elsker å se dem lyse opp når de endelig får laget et.
Fantastisk. For å gjenoppfriske hukommelsen din -
- må vi finne to tidspunkter -
- og sette dem sammen.
Hva er det siste du husker fra for to år siden?
- Vet du hva som skjedde i går? - Jeg var ikke sammen med deg.
Han husker ikke noe. Du må hjelpe ham med å sette livet hans sammen.
- Livet vårt. - Naturligvis.
Jeg var hjemme i går kveld. Du var her. Jeg aner ikke hva som skjedde.
Jeg besøkte sikkert Peter. Broren min.
Han flyttet inn i barndomshjemmet da moren vår døde.
Vi er ikke særlig gode venner, men hvorfor skulle jeg ellers dra hit?
Ikke sant?
- Simon... Peter er død. - Hva?
Peter døde før vi møtte hverandre.
Det kan ikke være sant.
- Jeg skulle besøke ham i går kveld. - Du så ikke Peter i går.
Han mener den siste kvelden han husker.
Det regnet. Så kom det et lys.
Så ble alt stille.
Ikke noe regn, ingen lys. Kun...
Han snakker om bilulykken.
Kun et tomrom.
Jeg har gått meg vill i det.
Det skjedde like før vi traff hverandre. Jeg vet ikke så mye.
Du skulle besøke Peter. Hvorfor vet jeg ikke.
Du snakket aldri om broren din. Dere endte med å kjempe om arven.
Etter ulykken ble du innlagt her.
Har jeg vært her før?
Jeg trenger en røyk.
Nå har vi våre to tidspunkter. To ulykker som fører hit.
Jeg husker ikke noe. Det henger faen meg ikke sammen.
For to dager siden dro du opp hit for å stenge huset.
Det har stått tomt i to år, siden...
Du har endelig gått med på å selge det, så du skulle pakke, -
- ordne noen småreparasjoner, lage trappen ferdig...
- Renovering? Interessant. - Huset er vakkert, men forfallent.
Det interessante er at noen av enzymtallene til Simon er for lave.
- Du sa jeg var frisk. - Nesten.
De lave tallet tyder på en forgiftning.
- Ville noen forgifte ham? - Det sier jeg ikke.
Tilstanden din kan skyldes damper fra rengjøringsmidler eller ferniss.
- Hva nå da? - Du kommer deg.
Vi får enzymtallet ditt opp igjen. Sørg for å spise noe.
Vi gir deg en rutineskanning.
Men nå skal du få fred for meg.
Jeg kommer innom senere.
Anna.
Kutt ut skuespillet, din jævla snik.
Jeg visste at du var god til å lyve, men dette er imponerende.
- Jeg aner ikke hva du snakker om. - Bare gi opp.
Jeg er mye bedre til løgn og bedrag enn deg.
Det er på grunn av henne, ikke sant? Tror du jeg er blind?
- Er hun virkelig verd det? - Hvem?
Fars rike gutter er på driteren. Jeg har nesten vondt av deg.
Vent. Du sa Peter var død.
Klart han er død. Du drepte ham.
Banke, banke på. Du skal ned og skannes.
- Hva har skjedd? - Spør ham. Sov godt, skatt.
Ja, men...
- Nå blir du med meg, kamerat. - Dette skjer bare ikke.
Du ser ut som en som har sett et spøkelse.
Av sted.
Legg deg her.
Hvorfor skulle noen forgifte en sånn grei fyr som deg?
- Hva? - Slapp av, det er bare et rykte.
Sladderen går her på sykehuset. Det er også hun Clayton.
- Jeg ble syk av noen kjemikalier. - Ja, det var sikkert dampene.
Ligg i ro med hodet.
Jeg mener bare at alle skal dø. Det er ikke det spor mystisk.
Men hvorfor og hvordan vi dør, det er mystisk.
- Større mysterium finnes ikke. - Du babler.
- Men jeg har styr på årstallet. - Greit, hva heter du?
- Travis. Strammer det for mye? - Vil du skremme meg?
Nei, så ville jeg fortelle om alle svulstene skanneren forårsaker.
Hold ut. Jeg går før apparatet begynner å lekke... nei, skanne.
Dr. Newman kommer straks.
Takk, Travis.
Du der.
Helvete også!
Hvem er det?
Dr. Newman? Det klør altså helt enormt på nesen.
Hvem er det?
Du kunne vel ikke løsne stroppene?
Hallo.
Hva gjør du? Jeg heter Simon Cable. Sjekk papirene.
Det der trenger jeg ikke. La meg være, for faen!
Hjelp!
Herregud!
- Hva i helvete skjedde? - Hva er du for en tulling?
- Hvem er det? - Du er ikke på lukket avdeling.
- Bra du kom, doktor. - Legg deg ned i sengen igjen.
- Jeg ble nesten myrdet. - Galning!
- Takk, mr. Travitt! - Bare litt moralsk støtte.
- Vet du hvorfor du er innlagt? - Jeg skulle skannes, og så kom...
Du ble innlagt her i går kveld. Vet du hvorfor?
- Jeg lå på enerom. - Se på meg.
Svar på spørsmålet: Hvorfor er du innlagt på St. Judes?
På grunn av trappen. Jeg vil snakke med kona mi.
Kona di? Er du...
- Finn dr. Newman. - Det er ingen dr. Newman her.
Jeg var sammen med ham i går. Han er barnelege.
Du har vært bevisstløs siden bilulykken.
- Nei, jeg ble forgiftet. - Du kom ut for en bilulykke.
Det ser ut til å ha påvirket hukommelsen din.
- En bilulykke? - Ja. Du overlevde så vidt.
- I går kveld? - Ja.
Umulig!
Flott. Der fikk du beroliget ham.
Hvorfor stikker du av?
Hva hadde du håpet å finne?
Hjernen spiller deg et puss.
- Har jeg ikke blitt forgiftet? - Nei, og vi har ingen dr. Newman.
- Når man er bevisstløs, får man... - Hvilken dato er det?
- I dag. - 29. juli.
- Hvilket år? - 2000.
Du sier altså at vi er i år 2000, og jeg har vært utsatt for en ulykke.
Jeg er ikke blitt forgiftet, og dr. Newman finnes ikke.
Hva med kona mi?
På innleggelsesseddelen står det at du er ugift.
Jeg har nettopp tilbrakt en hel dag her sammen med dr. Newman, -
- kona mi, en mystisk kvinne og portøren Travis. Er det feil?
- Kaffe? - Jeg er ikke gal.
Du tror fullstendig på det. Hjernen er en fantastisk størrelse.
Kanskje den vil fortelle deg noe.
- At jeg nesten ble myrdet? - Det kan jeg ikke si.
Jeg har vært her før. To år frem i tiden. Jeg er ikke gal.
Og da møtte du dr. Newman og portøren Travis.
- Du har vrangforestillinger. - Nei.
Mens du var bevisstløs diktet du og lagret historien i hukommelsen.
- Nå tror du det er virkelighet. - Det var like virkelig som deg.
Sansene dine har ikke ligget i dvale. Du har hørt noe og drømt om det.
Travis er sikkert mr. Travitt. Dr. Newman er sikkert meg, Truman.
I drømme hører man en sirene, mens det egentlig er vekkerklokka.
Jeg kjenner deg, din galning. Har du vært i avisa?
- Er Anna også noe jeg har drømt? - Ja, det vil jeg påstå.
Bare jeg kunne huske det...
Unnskyld, men kan jeg ta en praktikant med inn?
Vær så god, miss Clayton.
- Hva faen gjør hun her? - Miss Clayton er sykepleier her.
- Hun var med i drømmen. - Hva har hun på i din?
- Det er... Du sa... - Hva er det?
Det... Hun er kona mi.
- Anna. - Ja?
- Har du vært her inne før i dag? - Nei. Er alt i orden, doktor?
- Legg deg nå. - Hvordan vet jeg navnet hennes?
Nå har jeg det. Du er sønn av den døde rikingen.
Dere er alle sammen med på det. Jeg vet jeg har vært her før.
- Anna, si at du kjenner meg. - 10 mg....
Si at du kjenner meg! Det var ikke noen drøm.
- Dette er en vrangforestilling. - Sett deg og slapp av.
- Nei! - Sett deg nå.
Det skjer ikke!
Hvem er det? Hva vil du?
Hva vil du? La meg være!
- Doktor! - Så, så.
- Han er bak døra! - Ligg i ro med hodet.
- Det er noen bak døra. - 5 ml diazepam.
Hør godt etter. Du har fått et stoff som har milde psykiske bivirkninger.
Det er ingen som vil drepe deg. Det er ingen bak døra.
Se etter selv bak døra da!
Hør her. Kikk etter. Ikke for å se om det er noen der, -
- men for å bevise at det ikke er noen.
- Avdeling C. Kommer straks. - Ikke gå!
- De andre pasientene skal tilses. - De skal ikke dø!
Du dør ikke heller. Det lover jeg.
Dere kan dra til helvete!
- Mr. Cable, vis litt hensyn. - Så hjelp meg ned.
- Legen sier... - Jeg har klaustrofobi.
- Bare en hånd! - Greit, hvis vi så kan få litt ro.
Jeg nekter å slåss, men jeg tilkaller vakten.
Du skal bli her inntil...
- Hva leter du etter? - Jeg vet at han var her.
Det er 2002.
- Noen ville drepe meg. - Nei, jeg lover deg...
Det var før marerittet! Mens jeg lå spent fast i skanneren.
- Det kom en inn i lokalet... - Så, slapp av nå.
Trekk pusten dypt. Bra. Nå skal du se noe som kan hjelpe.
- Det er jeg som vekker deg. - Ingen maskerte overfallsmenn.
Det var bare så ekte.
Noen psykofarmaka kan gi virkelighetstro mareritt.
- Det var ikke noe mareritt. - Du så selv at du var helt alene.
Jeg vet jeg var innlagt her for to år siden, etter ulykken.
Fint, nå husker du litt. Jo fortere hukommelsen kommer tilbake, -
- desto fortere aksepterer du det som skjedde, så du kan komme videre.
Jeg husket det bare ikke. Jeg var en del av det og snakket med andre.
Overfallsmannen var vel en del av det minnet. Så han var ikke på båndet.
Jeg holder kjeft og er pen.
- Har en dr. Truman vært ansatt her? - Det tror jeg.
Jeg kunne huske miss Clayton og en pasient som heter Travitt.
Det ligger en Travitt oppe på fjerde. Hjertepasient. Har vært her i to år.
- Ja? - Jeg leter etter en venn.
Kl. 2 om natten?
- Hva faen glor du på? - Jeg er så glad for å se deg.
- Har du en røyk? - Nei, det har han ikke.
- Hei, doktor. - Mr. Travitt skal sove.
Nei, jeg kan sove når dere kobler all denne dritten av meg.
- Kjenner du ikke igjen meg? - Mannen med ljåen?
- Vi lå her sammen for to år siden. - De kommer og går.
- Tenk tilbake. - Det spiller ingen rolle.
Jeg lå her for to år siden! Sammen med ham.
- Jøss, galningen. - Ja!
- Er du sikker, mr. Travitt? - Ja. Han var ei skikkelig brøleape.
Så de slipper ikke deg ut heller.
Det er ikke noen vrangforestilling. Jeg var her for to år siden.
Er det ikke bra, doktor? Er det ikke?
- Klarer du flere spørsmål? - Simon Cable, født 4. juli 1974.
- Navnet mitt? - Dr. Newman. Justin?
Jeremy. Nesten. Og datoen?
Er det i morgen nå? Da er det 30. juli 2002.
Imponerende. Hvem er president? Pytt med det. Du skal i seng.
Kommer mr. Travitt noensinne ut?
Det er kun en ufravikelig regel i livets spill.
En vakker dag slutter leken for oss alle.
Det er meg. Gå ned og få sovet nå.
Takk. Jeg vet godt jeg ikke har vært enkel.
- Vi skal fortsatt lage puslespillet. - Det kan jeg godt klare nå.
Simon, jeg har lett overalt.
Jeg skulle ikke ha stukket av. Du var bare så barsk.
Det er ikke noe jeg finner på. Jeg vil ikke såre deg.
Jeg husker ikke hvem du er. De sier jeg får tilbake hukommelsen.
- Det tar bare litt tid. - Jeg har god tid.
- Jeg skal hjelpe deg. - Hvis jeg har såret deg...
Clair... Jeg heter Clair.
- Ned? - Ja.
Beklager. Vareheisen virker ikke. Det skjer ellers aldri.
Det pleier det ikke.
- Dere skal opp igjen, ikke sant? - Jo.
Det er noe jeg ikke forstår. Hvordan kan vi to...
- Var jeg ikke..? - Du er gift.
Jeg angrer ikke på noe av det.
Det er du. Anna vet det.
- Umulig. - Jo, det gjør hun.
Det sa hun. Hun var drittsur.
- Kjempedrittsur. - Du elsker henne ikke.
Det vi har er helt fantastisk.
Anna betyr ikke noe. Jeg vet hvordan vi hadde det.
Hvordan du hadde det.
Det venter bare på å bli husket. Sånt noe forsvinner ikke.
- Jeg aner ikke hva jeg skal tro. - Det kommer tilbake.
- Vi går langsomt frem. - Clair, vent.
- Jeg elsker deg. - Endelig sier han det.
- Skal det stå uimotsagt? - Og jeg elsker deg, Simon.
Bare jeg ikke gjorde det. Men det gjør jeg.
Dette er yndlingsrommet mitt. Med alle plantene.
Her inne kunne jeg godt bo. Kommer straks.
- Så... - Det vi nettopp sa er alvor.
- Det vet jeg godt. - Jeg orker ikke alt dramaet.
- Vi har ikke noe valg. - Det har man alltid.
- Jeg husker... - Hva?
Vinterhagen... Deg. Jeg husker at jeg elsket deg.
Det var det jeg sa. Sånt forsvinner ikke.
Innimellom tror jeg vi betaler for det som skjedde.
Hva mener du?
Jeg kommer tilbake.
Tenk på meg.
Clair...
Clair!
- Henter du ikke et glass vann? - Hva faen gjør du her?
- Går du amok igjen nå? - Hvordan har du kommet ned hit?
- Skredet er i gang! - Vi er i år 2000, ikke sant?
Nemlig. Egypterne oppfant "kalenderen", du vet...
- Mr. Travitt, du misbruker alarmen. - Galningen går amok igjen.
Gi ham et skudd i ræva i stedet for å hakke på meg.
Etter en så alvorlig ulykke kan man komme ut for sånt.
Hvordan har du det nå? Er du svimmel eller stakkåndet?
Nei.
Jeg har en ubehagelig beskjed angående din bror.
Vi gjorde hva vi kunne. Skal vi underrette foreldrene dine, eller..?
Nei. Foreldrene våre er døde. Jeg kjenner ikke vennene hans.
Vi hadde ikke noe nært forhold.
Du var bloddonor for broren din i går kveld.
- Hvorfor trengte han blod? - Det var etter ulykken.
Var han sammen med meg?
Jeg trodde ulykken skjedde før.
Hurra! H.G. Wells har kommet tilbake fra fremtiden.
Det har vært en lang kveld.
Du er klin gæren, bare så du vet det.
- Skal vi snakke om hesteløp? - Hva?
I morgen skjærer de ut hjertet mitt.
Så skal en mekanisk pumpe holde liv i meg til et nytt hjerte kommer.
Jeg liker å spille på hester. De med de verste oddsene.
Hvis dette er min siste samtale...
- Glem det. - Du dør ikke.
- Er du lege? - Nei, tidsturist.
Det sa du jo selv.
Jeg har sett morgendagen. Stol på meg.
Du dør ikke.
- Klarer du å se henne? - Hvem?
Din brors forlovede.
Hvorfor ikke?
Du...
Takk.
Hei, jeg heter Simon. Hyggelig å se deg.
Herregud...
- Nei. - Hva?
Du kan umulig være hans forlovede.
Jeg får bare en kopp kaffe. Jeg er ikke interessert i å bli gift.
- Kan jeg spørre deg om noe? - Hva?
Om bilulykken og broren din.
Jeg trenger deg på skadestuen, miss Hathaway.
- Vi snakker videre senere. - Om hva?
- Simon. - Clair! Er du ok?
- Jeg har tenkt sånn på deg... - Er det sant med Peter?
- Var du forlovet med ham? - Dette skjer bare ikke.
- Visste jeg at dere to var sammen? - Hold opp. Hva gjør du?
Hadde vi et forhold? Han var broren min, Clair!
- Hold opp. - Elsket du ham ikke?
Jo, men det forandret seg. Du kjenner hele historien, Simon.
Og oss to? Hvorfor?
Det er åpenbart et av de øyeblikkene du vet.
Som folk alltid snakker om.
At det skjedde noe en gang, som man ville ønske man kunne endre på.
At man hadde sagt eller gjort noe annet.
Ville du endre det?
Ville du ikke det?
Det er godt å se deg, Si.
Var det din brors forlovede?
- Hva vil du, miss Hathaway? - Du kan godt si Anna.
- Jeg ville fortelle deg noe. - Hva?
Det handler om broren din. Jeg var alene med ham da han våknet.
- Våknet? - Hans siste vakre kamp for livet.
Husk å måle pasientens blodtrykk. Mr. Cable?
Miss Clayton, pasienten har våknet!
Simon gjorde det.
Simon drepte meg.
Jeg hadde glemt å slå den av. Jeg hater når jeg glemmer det.
Kaffe?
Jeg ville aldri gjøre broren min noe. Jeg elsket ham.
Er du helt sikker? Jeg tror du lyver.
Jeg lyver ikke. Jeg ville vite det hvis jeg hadde drept broren min.
Du er ikke sikker, hva? Alt kan ha skjedd. Du aner det ikke.
- Hvem er du? - Et null.
Ikke fra en rik familie, likesom deg.
Jeg er bare ei jente som vil bli sett.
- Nå ser du meg, ikke sant? - Du utpresser meg.
Jeg elsker bildene av deg i bladene. Du fester i sus og dus.
- Du er faen meg sinnssyk. - Bare jeg kunne leve det livet.
Jeg ville aldri gjøre broren min noe!
Skal jeg la politiet avgjøre hva du ville eller ikke ville gjøre?
Kan jeg kalle deg Simon?
- Vi skal være mye sammen. - Psykopat!
Vent, du må ikke...
- Jeg dummet meg ut, for faen. - Som vanlig! Mor skjemte deg bort.
- Bra far ikke rakk å oppleve deg. - Jeg vil ikke høre på pisset ditt!
Jeg har også fått nok! Forsvinn ut av huset mitt.
- Huset ditt? - Ja. Ut! Denne gangen taper du.
Du kan ikke bare kaste meg ut!
Hvor faen skal de?
La meg være! La meg være!
Ja, ja, mr. Travitt...
Jeg sa jo at noen ville drepe meg. Men dere hørte ikke etter!
Mr. Cable...
La meg...
- Jeg hadde ikke noe valg. - Mr. Travitt...
Det er ikke Travitt! Det er han som skjulte seg bak døra.
Jeg sa jo at dere skulle kikke etter!
Jeg går ut...
Hjelp!
Vakter til andre etasje.
Dette skjer ikke for meg.
Faen, jeg er fortsatt her.
Du godeste... Igjen?
- Du har drept ham. - Nei, dette skjer ikke.
Stå i ro!
- Cable, slapp av. - Er det deg?
Det tror jeg. Alt i orden?
Ikke for noe, men du skremmer meg altså.
- Er alt i orden? - Vent.
Faen!
Gudskjelov. Du er i live.
Det kan diskuteres, galning. Du ser verre ut enn meg.
- Mr. Cable, gå nå. - Han er ok. Det var innbilning.
Gå ned til deg selv.
Fortell meg om min brors død. Hva skjedde?
- Suppa smaker rart. - Det er den samme som i går.
- Du var her. Hva skjedde? - Du må selv huske det.
- Jeg har ikke tid. - De har alltid for mye salt i.
Jeg beklager at maten ikke lever opp til forventningene...
Slapp av.
- Han styrtblør! - Hva skjer?
Gurney og Newman!
- Det er ikke min skyld. - Hjelp meg.
- Press med begge hender. - Alt det blodet!
- Det var ikke med vilje. - Vekk!
Oksygen!
Hent operasjonsutstyr.
Og slanger. Han må hyperventileres.
Det er min skyld! Jeg drepte ham!
- Det har ingenting med deg å gjøre. - Jeg drepte ham!
Jøss...
- Slipp armen min. - Fortell meg om Peter Cable.
- Vennligst tilkall dr. Seymour. - Hva skjedde med broren min?
Ambulansefolkene kom med ham. Dere var visst tre.
To trafikkoffer. Én til er på vei.
Broren din var så hardt såret -
- at han ble operert og deretter lagt i respirator.
- Og så døde han. - Ja. Det er jeg lei meg for.
- Hadde miss Hathaway vakt? - Spør henne selv.
- Jeg vet at Clair har vært her. - Hva vil du?
Være sikker på at du følger spillereglene.
- Jeg føyde deg. - Nå husker du det. Tenk det.
Du er faen meg klin gæren!
Nå kjenner jeg deg igjen. Blir du med hjem?
- Ikke med deg. - Skal vi vedde?
- Du blør. - Jeg vet ikke hvorfor.
Du slo deg i minnet mitt. Du blør. Jeg drepte Travitt. Nå dør han.
Nå som du plutselig har kommet deg, har vi betingelsene klart for oss?
- Det er slutt! - Det bestemmer jeg.
- Du forstår, Anna, dette skjer ikke. - Du forstår, Simon, det har skjedd.
- Jeg endrer det. - Det kan du ikke.
Det slutter ikke på denne måten. Det tillater jeg ikke.
Før meg tilbake. Én, to, tre, fire!
Helvete!
Det var dumt.
Simon...
- Jeg elsker deg, Clair. - Endelig sier han det.
Jeg elsker deg også, Simon. Bare jeg ikke gjorde det.
Men det gjør jeg.
Dette er yndlingsrommet mitt. Med alle plantene.
Her inne kunne jeg godt bo. Kommer straks.
Simon, det vi nettopp sa var alvor.
- Veldig. - Vi har et valg.
- Hva mener du? - Jeg mener...
Jeg elsker deg høyt, Clair, men han er broren min.
- Jeg kan ikke gjøre det mot ham. - Men mot meg?
Det er jeg nødt til.
Peter.
Peter, vent. Kan vi ikke snakke om det?
- Jeg vil ikke se på deg. - Peter...
Clair, dra til helvete.
Helvete!
Vent, Clair! Vent!
- Vi må snakke sammen. - Jeg har ikke mer å si til deg.
- Peter... - Hun var min forlovede, Simon.
Det har ikke skjedd noe. Hun elsker deg.
Hun er forelsket i deg. Gå din vei, Simon.
- Det var ikke meningen... - Jeg spyr! Du får henne ikke.
- Ikke opp dit! - Godt far ikke rakk å oppleve det.
- Hvorfor handler det alltid om det? - Det er det det handler om!
Forsvinn ut av huset mitt. Ut, Simon! Denne gangen taper du.
Ikke gå ut dit!
Peter!
Herregud! Hold ut.
Fortsett med å puste.
Klarer du deg? Jeg lover å forandre meg.
Nå skal du på sykehuset. Du klarer deg.
Du klarer deg, Peter.
Jeg kjører deg på sykehuset.
Så kjør da!
Du klarer deg. Ulykken skjer ikke.
Send flere biler!
Hvit mann, skader på hals og hodet. Rundt 30 år.
Er du skadet? Bare slapp av. Nå blir du med meg.
- Peter. - Simon. Her inne.
Tenner du opp om sommeren?
Jeg hadde lyst, så hvorfor ikke? Jeg prøver å live opp litt.
- Godt å se deg, Si. - I like måte.
Kom her.
- Går det bra? - Jeg vet ikke.
Det behøver du ikke vite heller.
- Vel, du liker jo rødvin. - Herlig.
Jeg savner å være sammen med deg. Likesom da vi var små.
Vi var alltid sammen oppe på loftet.
- Hvorfor snakker vi ikke lenger? - Det kan være det samme nå.
Nå snakker vi sammen. Det er mitt høyeste ønske.
- Jeg husker ikke hva som skjedde. - Noe galt med hukommelsen igjen?
- Hva skjedde? - Hvorfor må vi igjennom det igjen?
- Du falt igjennom glasstaket. - Var det det som skjedde?
Du vet godt hva som skjedde. Du tør bare ikke se det i øynene.
Og det forstår jeg godt.
- Hva med Clair? - Hun kom tilbake etter deg, Simon.
Du kjørte vekk fra huset. Det er bare én vei.
Du kan umulig ha sett...
Sett hva, Peter?
Jeg tror vi betaler for det som skjedde.
- Det skulle ikke gå sånn. - Det kan være det samme nå.
Det er kun en ufravikelig regel i livets spill.
En vakker dag slutter leken for oss alle.
Det er et eller annet helt galt. Jeg ville endre det.
- Dette er ditt valg, Simon. - Jeg trodde jeg kunne endre det.
Du må legge det bak deg. For Clairs skyld. Og min.
Og fars.
Du døde, Simon. Det gjorde vi alle.
Du kommer ikke videre før du gir slipp.
- Gi slipp. - Gi meg én sjanse til.
Jeg kan gjøre det bedre.
Simon, hvor mange sjanser vil du ha?
Er du skadet? Bare slapp av. Nå blir du med meg.
To trafikkoffer. Det er én til på vei.
Dette er Simon Cable. Blodtrykk 110/40.
Pass på!
Én, to, tre.
Klokken er 20.00.
- 100. - Vi støter.
- 200. - Vi støter.
Du velger selv din vei, Simon.
Dødstidspunkt: 20.02.
Ta det med ro. Gi ham 5 mg mer.
Ta det med ro. Du har bare mareritt.
På St. Jude's hospital. Jeg er legen din, dr. Jeremy Newman.
Du ble innlagt i går kveld. Husker du ikke det?
Det er 29. juli år 2002.
Kona di, Anna, venter utenfor.
Du døde, mr. Cable.